Няма какво да се обсъди!
Аз ги наказах за безумието!
Проклет звяр в овча кожа! Върни се в ада!
Сега, когато ме уби, ние сме еднакви.
Надявам се да изгориш с останалите грешници.
Сега трябва да живея с този грях. За цял живот!
Вчерашната пиеса беше много добра.
Вайълет, трябваше да дойдеш.
Ако е "Червения дявол", в момента я чета.
Направо завиждам. Бих работила с удоволствие за Оскар Уебстър.
Така ще четеш първа новите му творби, нали?
Последната му творба ще бъде първата от много време насам.
"Сега трябва да живея с този грях.
За цял живот".
Това тук са поръчките. - Толкова много?
Питат повече за Вайълет от любовните писма насам.
Виж... Говориш ли с нея за онзи майор?
Не. - Питам, защото напоследък
изглежда страшно отнесена.
Генетрикс Регион Розуел
Кой е? - Служител на Кукли с авто памет.
Какво има? - За мен е удоволствие.
По ваше желание ще ида навсякъде.
Кукла с авто памет Вайълет Евъргардън.
Там стоеше едно момиче.
Косите й бяха като на онази, която искам да видя отново.
Не мога дори да изрека името й.
Малко се изненадвам. Не очаквах да ми пратят дете.
Ако не ви допадам, мога да ангажирам друга Кукла.
Важното е да можеш да набираш.
Не съм в много добро здраве.
Много съжалявам, но трябва да се въздържате от алкохол, докато работим.
Не мога да пиша без пиене! - Ще пиша аз.
Тогава да започнем от утре.
Малко сте сопнат.
В тази стая ли ще работим? - Тук или на терасата.
Имам кабинет, но е малко разхвърлян. - Щом е така...
Ръцете ти? - Загубих ги във войната.
Но това няма да пречи на работата ми.
Господине. Почистих, за да имаме по-добра атмосфера.
Нося своя пишеща машина. Разполагате ли с хартия?
Не. Продават в магазина на пристанището.
Върви да купиш. Вземи и вечеря. Искам и карбонара.
Господине, аз пиша писма, не съм прислужница.
Държите се лошо.
Приготвих ти всичко, което трябва. - Много благодаря.
Какво има? Не ти харесват ли?
Не, чудех се как точно да ги сготвя.
Чупиш и отделяш жълтъка от белтъка. - Жълтък?
Какво правиш? - Тренирам ръката си с готвене.
Е, като за първи опит си е добре.
Ти няма ди ядеш? - Вероятно по-късно.
Ясно.
Какво правите?
Къде изчезна алкохолът? - Скрих го.
Ще пречи на работния процес.
А и не е добре за здравето ви.
Засега ще бъде при мен.
Реплика на Олив:
Трябва да прекосим огнената долина, за да вземем меча и да убием чудовището.
Сцена: "Появата на водния дух".
Реплика на духа: Ще потуша тези пламъци за вас.
Така ще преминете долината.
Значи ще минат? Много хубаво.
Сцена: Адските пламъци биват потушени.
Как точно ще изчезнат?
Ако има червен плат, който да се вее по сцената,
ще изглежда почти същото. - Разбирам. Тъй вярно.
Ти как смяташ? Добро ли е?
Как да кажа... - Какво ще кажеш?
Чувствам го сякаш съм го преживяла, макар да не съм.
Мисля, че с това момиче, Олив, имаме много общо.
Чувството на щастие и тъгата. Чувството на несигурност.
Защо ли е така?
Защото ти и главната героиня,
Олив, вероятно чувствате по еднакъв начин.
Смяташ Олив за симпатична.
Радвам се, че го изпитваш.
За първи път пиша пиеса за деца.
Олив ще успее ли да мине през долината,
да намери меча и да убие чудовището?
Да, само че ще загуби умението си да разговаря с духове.
Не... Как тогава ще се върне вкъщи?
Вече загуби лодката си.
Не съм го измислил. - Трябва.
Трябва, или тя няма да се върне при чакащия си баща.
Измислихте ли?
Времето е хубаво.
Не, всъщност е прекалено. - Господине.
Какво е това? - Просто един слънчобран.
Защо питаш? - Много е красив.
Трябва ми малко почивка.
Някой ден. Обещавам да ти покажа.
Стига!
Престани. - Моите извинения.
Не биваше... - Стига!
Достатъчно. Върви си.
Така пиесата ще остане недовършена. Историята на Олив не е разказана.
Господине, има ли нещо, което криете от мен?
Не умея да разчитам тези емоции.
Много съжалявам за това.
Вече нищо не мога да напиша. Но не мога да се откажа просто така.
Затова мислех
да сложа край на историята, която разказвах на Оливия.
Оливия? - Да.
Дъщеря ми.
С дъщеря ми се нанесохме тук, когато загубих съпругата си от болест.
Това беше лятната ни къща.
Мислех, че тя тъжи за майка си. Но...
Никога не ми го показа.
Вместо това винаги ми помагаше,
за да мога да се съсредоточавам в работата си.
Най-любимите й неща
бяха този къдрав чадър и водните птици.
Страхотно! И аз искам да прекося езерото така.
Дали може да се върви по тези листа?
Може би ако дадеш на вятъра да те понесе с чадъра ти.
Оливия! - Добре съм.
Някой ден ще прекося езерото.
Обещавам да ти покажа. Става ли, татко?
После...
Спорих дълго с лекарите,
но ми разрешиха да я доведа тук, за колкото време й остава.
Беше ми хубаво да я виждам да се усмихва.
Имахме тихи, топли дни. Но...
Единствената ми надежда...
Защо Бог ни отнема най-скъпото?
Да се разделиш със скъп за теб човек...
Повече никога да не го видиш...
Не знаех, че е толкова тъжно
и така болезнено.
Извинявай за по-рано.
Не, болката е ваша.
Аз не биваше да губя самообладание. - Ще я довърша.
Историята на Олив. Тя ще се върне обратно при баща си.
Колкото и труден да е пътят й, ще има щастлив край.
Героинята и публиката ще бъдат доволни. Така ще бъде.
Чудовището пада. Олив:
Най-накрая победихме. Воден дух: Справи се чудесно.
Въздушен дух: Ние трябва да се върнем в своите земи.
Огнен дух: Тук се разделяме. Олив стои като замръзнала.
Е, как ще успее Олив да се прибере?
Лодката й потъна, може би със самолет?
Трябва ни нещо по-вълшебно.
Ако беше птица, щеше да отлети.
Ако полети с чадър? - Чадърите не летят.
Може! Въздушният дух се появява за последно и й казва:
Олив, отвори си чадъра.
Можеш ли да отвориш чадъра, моля те?
Чадърът е твоите криле. Ако летиш твърде високо, ще те отнесе.
Стъпвай по морските вълни, скалите в реката
и падналите листа в езерата.
Идеята е много хубава.
Нали? Олив се прибира вкъщи и се събира с баща си.
И първото, което казва, след като е прекосила целия океан...
Какво да бъде? Прибрах се?
Не. Татко? - Пак ли загубихте вдъхновение?
Можеш ли да тръгнеш от там към мен? Искам да си го представя.
Мога да го направя.
Ако можеш, стъпвай по листата в езерото.
Разбрано.
Не, това беше...
Страхотно! И аз искам да прекося езерото така.
Дали може да се върви по тези листа?
Някой ден... Обещавам да ти покажа.
Става ли, татко?
Исках да чувам гласа ти още милиони пъти.
Исках... да не си отиваш.
Ако можеше да пораснеш... голяма...
Колко силно желаех това за теб...
Видяхте ли това?
Май направих три стъпки.
Господине? Какво се случи?
Да не ви е лошо?
След като изпълни желанието ми, аз й казах:
Не знам дали има Бог, но ако има, трябва да си ти.
Наистина ли ще ми оставите чадъра? - Да.
Можех да прелетя повече. - Беше достатъчно.
Ти изпълни желанието за "някой ден" на Оливия.
Някой ден?
Дойде време.
Благодаря ви, че използвахте услугите на Кукла с авто памет.
Не, аз ти благодаря.
Вайълет Евъргардън.
Пишеш писма с ръцете, с които изби толкова много.
Пишеш писма, за да събираш хората?
Не осъзнаваш, че цялата си в огън и ще изгориш
заради нещата, които правиш.
Не горя. - Напротив.
Някой ден ще ме разбереш.
Тогава за пръв път ще осъзнаеш колко рани от изгаряне носиш.
Майоре. - Живей.
Позволено ли ми е? - Бъди свободна.
Бях оръжие, използвано за убийства. Заслужавам ли живот?
Сигурно съм отнела стотици "някой ден" желания.
Всички тези хора сигурно са обичали и са били обичани.
Не горя. - Горя.
Не горя. - Горя!
Огънят се разраства в мен заради всичките ми провинения.
Цялата горя.
Това си ти, Вайълет!
Мадам. Съжалявам за предишното си държание.
Искрено съжалявам, че нараних чувствата ви.
Вайълет, не ми дължиш извинение за това. Недей да се кланяш.
Радвам се, че всичко с теб е наред.
Сега и Гилбърт може да почива в мир.
Да почива в мир?
Казахте ми, че е жив!
Майорът е добре, нали?
Аз... - Той е жив, нали?
Прости ми. Просто не можех да ти кажа.
След последната битка в Интенс
са те намерили сама при развалините на църквата.
Вероятно той те е избутал точно преди бомбите.
Не намерихме тялото му, но намерихме идентификационния номер.
Води се изчезнал. - Значи не знаем.
Но при тези условия... - Сигурна съм, че е жив.
Вайълет... - Жив е!
Вайълет, трябва да разбереш... - Няма. Не искам да разбирам.
Как е възможно да оцелея само аз?
Майорът беше до мен и после...
Вайълет, колкото и да е трудно...
Вайълет!
Превод: GFotaku